Filmen ble restaurert i 2015 med støtte fra CNC-
- av 33-mm originalnegativer av Éclair Group og L.E. Diapason.
Da digital visning og restaurering raskt invaderte filmverdenen, -
- klagde Alain Resnais over at den respekt man har for gamle bøker-
-med slitt omslag og eselører-
- ikke også gjelder gamle filmer og negativer.
Man har derfor gjort en skånsom restaurering av filmen-
- for å bevare arkivbildenes integritet.
Anvendt film-og bildearkiv:
Filmen har blitt realisert-
-med bistand fra:
NATT OG TÅKE
Selv et fredelig landskap, -
- selv sletter med ravner i svev over kornstakker og bråtebrann...
en vei med biler, bønder og par, forbi en by med marked og klokketårn-
-kan lede til en konsentrasjonsleir.
Struthof, Oranienburg, Auschwitz, Neuengamme, Belsen, -
- Ravensbrück og Dachau var bare navn på kart og i reiseguider.
Blodet har tørket, tungene har stilnet. Bare et kamera filmer.
Jorden som fangene tråkket opp har blitt dekket av gress.
Det er ikke lenger strøm i gjerdene. Bare våre egne skritt høres.
1933.
Maskineriet er i gang.
Nasjonen må enes.
Uten om og men setter man i gang med arbeidet.
Leiren bygges som et stadion eller et hotell.
Det trengs entreprenører, tilbud, konkurranse og sikkert bestikkelser.
Alle stiler duger. Man bygger i alpehusstil. I garasjestil.
I japansk stil. Eller helt uten noen stil.
Arkitekter tegner omhyggelig porter som folk bare passerer én gang, -
- samtidig som Burger, tysk arbeider, Stern, jødisk student i Amsterdam, -
- Schmulski, kjøpmann i Kraków, og Anette, gymnaselev i Bordeaux, -
- lever sitt liv uten å vite at et sted venter på dem 1000 km unna.
En dag er leiren ferdigbygd. Nå mangler bare fangene.
Deportert fra Warszawa, -
-Lódz, Praha, Brussel, Aten, -
-Zagreb, Odessa og Roma.
Internerte fra Pithiviers-
-og de arresterte fra Vél d'Hiv.
Motstandsmenn fra Compiègne.
Folk tatt på fersken, eller bare ved en tilfeldighet, går mot leirene.
Anonyme tog med låste dører og hundre deporterte i hver vogn.
Verken natt eller dag, bare hunger, tørst, kvelning og galskap.
Av og til faller en lapp ned og blir plukket opp.
Døden velger ut sine første ofre.
Et nytt utvalg gjøres ved ankomsten, i natt og tåke.
I dag skinner solen på samme spor. Langsomt følger vi samme vei.
På jakt etter hva? Spor etter likene som falt ut da dørene ble åpnet, -
- eller etter dem som ble dyttet mot inngangen akkompagnert av gnelder-
- under lyskastere og krematoriumsrøyk - nazistenes favorittdekor.
De får se leiren for første gang. Det er en annen verden.
Av hygieniske grunner blir de fornedrede menneskene avkledd.
De blir barbert og tatovert, -
- de blir tildelt et nummer og møtes av et strengt, ubegripelig hierarki.
De får stripete drakter, iblant merket med "Nacht und Nebel".
Politiske fanger med rød triangel er underlagt skurker med grønn triangel.
Over dem står det en "kapo", som for det meste også er forbrytere.
Over dem igjen står de opphøyde SS-mennene-
- og leirsjefen, som later som han ikke kjenner til leiren.
Hvem gjør ikke det?
Livet i leirene ble foraktet av deres skapere og var ufattelig for ofrene.
Vi forsøker forgjeves å danne oss et bilde av det blant restene.
Trebrakkene, køyesengene for tre, hullene der de gjemte seg, -
- spiste i smug og følte at til og med søvnen utgjorde en trussel.
Ingen beskrivelse kan gjenskape denne virkeligheten, den evige frykten.
Halmmadrassen var både spiskammer og kasseskap. Teppene sloss man om.
Angivelser, bannord og ordre på alle språk.
Hyppige rassiaer av SS-menn som elsket å kontrollere og straffe.
Mursteinssovesal med pinefull søvn, alt som gjenstår er skallet, fargen.
Disse bygningene kunne ha vært staller, låver eller verksteder.
Den karrige marken har blitt ødemark under en blek høsthimmel.
Søvnen blir avbrutt av opprop, loppekontroll-
- og hakkende tenner. Det gjelder å sovne fort.
Vekking, knuffing, lete etter stjålne eiendeler. Oppstilling kl. 5.
Nattens døde sinket oppropet. Et orkester spilte for arbeiderne.
Snøen ble raskt til en frossen leire.
En varm augustsol ga tørst og dysenteri.
3000 spanjoler døde under byggingen av trappen til Mauthausen steinbrudd.
De slet i underjordiske fabrikker, kom stadig dypere, forsvant og døde.
Alle hadde kvinnenavn, som Dora eller Laura.
Disse merkelige arbeiderne på 30 kilo ble ansett som upålitelige.
SS-mennene holdt vaktsomt øye med dem, -
- stilte dem opp og inspiserte dem før de fikk gå tilbake til leiren.
Rustikke skilt viste veien.
For kapoen gjensto det bare å telle over dagens ofre.
Livet til de deporterte dreide seg om én ting: mat. Suppe.
Skjeer var uvurderlige. En tapt skje betydde en dag mindre å leve.
To-tre sigaretter ble byttet mot suppe.
Mange var for svake til å forsvare sin rasjon.
De ventet på at sølen og snøen skulle ta dem, -
- på at de til slutt kunne legge seg ned et sted, hvor som helst, og dø.
Latrinene, der Abort.
Hit kom skjeletter sju-åtte ganger per kveld, suppen var urindrivende.
Det gjaldt å unngå å møte en beruset kapo i måneskinnet.
Man holdt urolig øye med hverandre, så etter blod, som betydde slutten.
Man solgte, kjøpte og drepte i det skjulte.
Man besøkte hverandre, utvekslet sladder og nyheter-
-og organiserte motstandsgrupper.
Et samfunn formet av terror utviklet seg.
Men ikke like forrykt som SS-mennenes slagord:
"Renslighet er sunnhet. Arbeid gjør fri."
"Til hver sitt eget. En lus er døden." Så hva er en SS-soldat?
Hver leir bød på overraskelser: Et symfoniorkester.
En dyrepark.
Drivhus der Himmler dyrket skjøre vekster.
Goethes eik i Buchenwald. Leiren ble bygd rundt den.
Et midlertidig barnehjem, som stadig ble fylt med nye barn.
En brakke for handikappede.
Virkelighetens fredfulle landskap fra fortiden kunne virke fjernt, -
- men det var det ikke. Men fangene kunne bare forestille seg det-
- i denne avstengte verdenen, som var avgrenset av vakttårn-
-der soldater overvåket fangene-
- og drepte dem for den minste ting, i mangel på annet å gjøre.
Alt var en unnskyldning for pek, straff og fornedring.
Oppstillingen varte i timevis.
En dårlig oppredd seng ga tjue slag med kjeppen.
Det gjaldt å unnvike gudene med sine galger og offerplasser.
På en avskilt gårdsplass ved brakke 11 utførtes henrettelser.
Beskyttelsesmuren stoppet rikosjetter.
Fra slottet Hartheim hentet busser passasjerer som aldri vendte tilbake.
Svarte vogner fraktet dem bort i mørket mot en ukjent skjebne.
Men mennesket er motstandsdyktig. Når kroppen er ferdig, jobber hodet.
De lagde skjeer, marionetter som ble nøye skjult, monstre...
Esker.
De klarte å skrive og ta notater.
Man trenet hukommelsen med drømmer.
Man kunne tenke på Gud.
Man organiserte seg politisk og sloss om hvem som skulle bestemme.
Man tok seg av venner som hadde det verre og delte på maten.
Som en siste utvei ble de sykeste ført til sykestuen, das Revier.
De som nærmet seg denne døren, drømte om en ordentlig seng, -
-men risikerte en dødssprøyte.
Medisinene var få, bandasjene var av papir.
En universalsalve ble brukt til alt.
Av og til spiste de utsultede syke opp bandasjene sine.
Fangene lignet til slutt hverandre. De døde uten alder, med åpne øyne.
Det fantes en kirurgisk avdeling, som lignet en ordentlig klinikk.
En SS-lege.
En skremmende sykepleier.
Bak dekoren skjedde det unødvendige operasjoner, amputasjoner.
Eksperimentelle lemlestelser.
Både kapoer og SS-kirurger kunne operere.
Store kjemikaliefabrikker sendte prøver av giftstoffer hit, -
- eller bestilte fanger for å teste dem i fabrikken.
Noen forsøkspersoner overlevde. De ble kastrert.
De ble brent med fosfor.
Enkelte fikk arr for livet, selv om de kunne dra hjem.
Administratorene beholdt alle kvinners og menns ID ved ankomst.
Navn ble notert. Fra 22 land, flere hundre arkiver, flere tusen filer.
De døde ble strøket over med rød penn.
Fangene ble satt til å føre register overvåket av SS og kapoer, -
-leirens privilegerte fanger.
Kapoen fikk eget rom der han kunne lagre proviant og ta imot besøk.
I leirsjefens villa levde kona et stille familie-og selskapsliv, -
- som ved en hvilken som helst garnison.
Kanskje hadde hun det litt kjedelig. Krigen ville aldri ta slutt.
Kapoer fikk tilgang til et bordell med velfødde, men dødsdømte kvinner.
Av og til slapp de ned brødbiter til sine kamerater utenfor.
SS gjenskapte en by i leiren med sykehus, bordell, bosteder-
-og til og med et fengsel.
Man kan bare forestille seg hva som foregikk på cellene.
I rom der man verken kunne stå eller ligge ble fanger plaget i dagevis.
Luftehullene stoppet ikke skrikene.
1942.
Himmler kommer på besøk. Tilintetgjørelsen må effektiviseres.
Himmler overlater teknikken til andre og konsentrerer seg om utryddelsen.
Man studerer skisser...
og lager modeller, som fangene må oppføre.
Et krematorium kunne ligne et postkortmotiv.
I dag fotograferes turister ved dem.
Deportasjoner skjer nå over hele Europa.
Konvoier kjører feil, tar lange stopp og bombes før de kommer fram.
Enkelte har allerede blitt utvalgt.
De andre deles opp på stedet. De til venstre får arbeide. De til høyre...
Bildene ble tatt like før ihjelgassingen.
Å drepe dem for hånd tok tid, så de bestilte Zyklon B-gass.
Ingenting skilte gasskammeret fra en vanlig brakke.
De nyankomne ble møtt av noe som lignet et dusjrom.
Deretter ble dørene stengt.
Og man observerte.
Det eneste sporet som er igjen, er kloremerkene i taket.
Til og med betongen ble risset opp.
Når krematoriene ikke strakk til, begynte man å brenne likene.
Men de nye ovnene hadde en kapasitet på flere tusen lik per dag.
Alle eiendeler ble samlet inn.
Her ser vi nazistenes krigsforråd og magasin.
Et hav av kvinnehår.
For femten pfennig per kilo ble det lagd tøy av det.
Benrester.
Man forsøkte å bruke dem som gjødsel.
Og av kroppene... Det er ikke mer å si.
Av kroppene forsøkte man å lage såpe.
Og av huden...
1945. Leirene vokser, de er fulle. De er byer med 100 000 innbyggere.
De er overfylt. Industrien bruker fangene som arbeidskraft.
Fabrikkene har egne lover:
Steyr, Krupp, Heinkel, I.G. Farben, Siemens.
Göring forsyner seg med arbeidere. Nazistene kan vinne krigen.
Disse nye byene er en del av økonomien. Men de taper den.
De mangler kull til krematoriene og brød.
Leirenes gater fylles med lik. Tyfus.
Når de allierte åpner portene...
Alle portene...
Fangene betrakter det uten å forstå. Har de blitt befridd?
Kan de vende tilbake til det vanlige livet?
"Jeg er uskyldig", sier kapoen.
"Jeg er uskyldig", sier offiseren.
"Jeg er uskyldig."
Hvem er da den skyldige?
I dag har gravene blitt fylt av sumpmarkens vann.
Det er like kaldt og grumsete som vårt dårlige minne.
Krigen sover, men holder alltid et øye på glipp.
Gresset vokser igjen på plassene for oppstilling rundt brakkene.
Leiren er forlatt, men trusselen henger igjen i luften.
Krematoriet brukes ikke lenger. Nazistenes metoder er umoderne.
Ni millioner mennesker møtte døden i dette landskapet.
Hvem er det som hoder vakt nå for å advare mot nye bødler?
Har de virkelig et ansikt som skiller seg fra vårt?
Blant oss finnes kapoer, leirsjefer på nye poster og ukjente angivere.
Mange tror ikke på det, eller de tror det bare av og til.
Vi betrakter ruinene som om leirens monstre er begravd under restene.
Vi prøver å finne håp når bildene blekner, som om det kurerer alt ondt.
Vi later som at det hører til en svunnen tid og et eneste land.
Vi unngår å se oss rundt og later som vi ikke hører de endeløse skrikene.
Tekst: Mette Knutsen www.btistudios.com